NETFLIX PRÆSENTERER
Løst baseret på en historie af Denis Diderot
Madame de Monthabor, madame de Choisy, grevinde af Lubac,
baronesse af Courcelles, hendes guvernante, hendes kammerpige,
markise de Montaigu, hendes datter, hendes anden datter,
lady Mary Wortley
og hendes ven, hvis navn, jeg har glemt.
Jeg glemte markise de Saint Méran og madame de Volnay.
Et udpluk af Deres erobringer,
hvilket jeg har hørt om helt herude.
Markis,
hvorfor skal jeg figurere på Deres liste over erobringer?
Nyd mit venskab og glem Deres indfald.
De dømmer mig for let.
Er let ikke Deres livsfilosofi?
Hvordan kan man have fornuft,
og undslippe overtro og selvtilfredshed,
uden en æterisk intelligens?
Hvorfor den ustadighed hos en fornuftig mand?
For ærlighedens skyld.
Så ærlighed fik Dem til at forføre alle de kvinder?
Det er skam mig, der bliver forført.
De er så følsom, markis.
Og var din ærlighed nok til at overbevise dem om Deres følelser?
Jeg overtaler ikke.
Jeg udtrykker blot den følelse, de vækkede i mig.
Er det ikke besynderligt, at Deres ellers ædle følelser
forsvinder blot få dage senere?
Sådan er verden nu engang.
Alt andet ville være uærligt.
Naturen har gjort mig apatisk, hvad angår kærlighedens ophidselse.
Jeg ser mig selv som et forudsigeligt, trættende syn.
Stakkels markis. Jeg bliver trist.
Trods min ligegyldighed angående Deres følelser,
vil De så stadig blive et par dage?
Så længe De tillader det.
De kører træt, markis. Tro mig.
Vi får se. Vi kan observere det sammen.
Godmorgen, markis.
Oppe allerede?
Godmorgen.
Sig mig, elskede De deres afdøde mand?
Sikke et spørgsmål. Ja, selvfølgelig.
De elskede ham?
Som det er ventet af en kone.
Ægteskab kan afføde oprigtige følelser.
Jeg var faktisk glad for ham, lige indtil brylluppet.
Så blev alt en kamp.
Fortryder De ægteskabet?
Vil De vide, hvad jeg tænker?
Det er en skam, at de lader folk ægte,
når de ikke er forberedte.
Man lærer god opførsel, latin,
så hvorfor ikke lære at leve sammen før ægteskab.
Kærligheden kan lære en meget.
Så er jeg ikke skabt til ægteskab.
Ønsker De ikke at elske og blive elsket?
Rigtig elsket.
Som barn, jo.
Men meget tidligt
ville jeg iagttage dem, der var "forelskede".
Jeg indså, at de blot foregav
for at bedrage verden og dem selv.
Jeg tror på venskab.
Foreningen af kød og kærlighed bliver skrøbelig og ømtålig.
Hvordan kan De tale om kærlighed, når De aldrig har set den?
Jeg har skam oplevet oprigtig kærlighed.
Min tante og onkel opnåede en sådan harmoni,
at de næsten blev til én person.
Fra en ung alder indså jeg,
at de fostrede min sjæl.
Hvorfor har De så
haft så mange lemfældige affærer?
Fordi...
...jeg hver gang troede,
omend i et glimt, at den harmoni var mulig.
Noget jeg altid vil søge,
og som gør mit liv fattigt foruden.
-Skal jeg have ondt af Dem? -Nej.
Jeg bevarer håbet.
Et håb, De forstærker hos mig.
Giver jeg Dem håb?
De er morsom. De får fortalt en ting, hører noget andet.
Deres livlige fantasi er ikke trættende,
men det er trættende at banke Deres besættelse ud af Deres sind.
Ikke mit sind.
Mit hjerte.
Hvem ved, hvor hjertet er?
Deres er så vakst, at det er svært at finde.
Før Deres folk sætter stolene,
så nyd udsigten en sidste gang.
Naturen udtrykker sig selv
helt og holdent på egen hånd.
Sæt stolen derovre.
Se.
Kan De ikke se en sidde der og gruble?
Fornemmer De ikke roen ved naturens farver?
Vi beskuer ikke naturen længere. Blot menneskets møde med den.
De har evigt ret.
Men hvorfor to stole, når en er nok?
Min demonstration er ikke færdig.
Sæt den derovre.
Kan De ikke se to mennesker for dem?
Siddende i stilhed, side ved side.
Deres sjæle forenet.
Forenet af det hellige bånd, der er den uanfægtede ro i naturen?
Jeg mødte markisen.
Bliver han længe?
Det ved jeg ikke.
Fire måneder i chateauet.
Jeg spiser ikke et måltid uden hans selskab.
Hans arbejde sender ham ofte
til Paris og sådan,
men han kommer altid hertil.
Han nævner aldrig de omkostninger, hans fravær har.
Jeg går ud fra, hans vedholdende bejlen overfor Dem
skal bevise, hvor højt han elsker Dem.
Ja.
Han er for stolt til at rejse til Paris uden at have erobret Dem.
De er eftertænksom.
Skal jeg frygte, hans smiger gør indtryk?
Tager Deres ven fejl?
Lad os tale om noget andet.
Jeg kommer fra Paris, og De skjuler noget?
Vores venskab er karakteriseret
af den åbenhed, hvorved vi taler sammen.
Har denne mand brudt båndet, vi har delt siden barndommen?
Nej, kære, men jeg ved, hvad De mener om denne markis.
Jeg frygter, sandheden vil gøre Dem vred.
De ved, hvor højt jeg agter Deres mening.
Betyder det, De giver efter for markisen?
Jeg har ikke givet efter.
Jeg tror Dem.
Hvorfor så denne uro?
Min kære,
markisen, De kendte,
har forandret sig meget.
Det kan ske. Jeg har været vidne til det dag for dag.
En mand som ham vil foregive alt for at opnå sit mål.
De kender mig jo så godt. Tror De, jeg er så naiv?
Hvor finurligt at give mig noget på dagen, jeg blev født.
Det er moderne i England.
Det bliver det næppe her, men tanken er sød.
Tak, madame.
Nu er der snart gået seks måneder,
siden De trak dem fra hverdagen og Deres forretning.
I dag, nu De er et år ældre,
agter De så ikke at tage tiden seriøst
og indse, hvor vanvittigt det er, at De har boet her så længe?
Vanviddet var det liv, jeg levede før.
Deres ansigt gav mig tanken, Deres selskab styrkede den.
De er bedre til at smigre end det.
Oprigtighed bliver let kluntet.
Det følger ikke just...
...forførelse.
Det er sårbart og uskyldigt
og kæmper med at bære det rene i os.
En dag vil De savne omverdenen.
Folk trætter mig.
Som ensomhed gør.
Min verden er her.
En perfekt en, dannet af to forelskede.
Så mangler De bare en kvinde.
Jeg tillader mig at håbe.
Et håb baseret på hvad?
Det, De viser mig hver dag.
Jeg?
Deres selskab forstærker mine følelser hver dag.
Så må De snart være stenhård.
-De driller. -Undskyld.
Nej, jeg...
Jeg elsker såmænd at se Dem smile.
Drømmer De stadig om, at jeg overgiver mig?
Mere end nogensinde.
Og hvordan formår De at være så tålmodig?
Min utålmodighed og tålmodighed går hånd i hånd.
Deres selvbeherskelse fortjener ros.
De er aldrig gået over stregen.
Jeg vil ikke fornærme Dem
og miste nydelsen af Deres selskab.
Et rationelt argument fra en passioneret mand.
Er jeg for rationel?
Sagde jeg det?
Nej, men...
Men...?
Mener De...?
Det var alt.
Min ven.
Madame.
Goddag, markis.
Jeg ved, De er venner.
Lad mig ikke stoppe Dem
i at tale frit.
Jeg vil give Dem alenetid.
Hvor betænksomt, markis.
Nu vil jeg måske savne Dem.
Det kan vi ikke have.
Jeg går en tur.
Omend naturen ej kan måle sig med Dem.
Min sædvanlige hang til mistro er forsvundet.
Den viste mig vej, så jeg kunne skelne mellem rigtigt og forkert.
Nu jeg er fremme, er jeg fri.
Sikke en lidenskab, min ven.
Ikke al slags lidenskab er ens.
Vores er intens, men behersket.
Vores følelser er fyldt med ømhed såvel som fornuft.
Er der nyt fra Paris?
Ikke noget, der vil påvirke Deres afsides og uforstyrrede liv.
Selv hvis Paris talte om Dem og markisen, var De nok ligeglad.
De har ret. Men er det sådan?
-Vil De vide det? -Ja, endelig.
Nu jeres forening er kendt, morer alle sig ved
at vædde om antallet af dage, før markisen rejser.
Kærligheden fornærmer dem, der ikke har den.
Taler de kun om os?
Jeg har en trist historie.
Sig frem.
Min lykke skal ikke skærme mig fra verdens sorger.
Husker De madame de Joncquières?
For længe siden boede hun tæt på mig.
Datter af en baron og grevinde.
Men født udenfor ægteskab og uden arveret.
Forført af en hertug
i håbet om et bedre liv.
Men han bedrog hende med et falsk ægteskab.
Hun fødte en datter.
Hun sagsøgte hertugen,
men da hun ikke nød stor indflydelse,
mistede hun alt.
Siden har vi intet hørt fra hende.
Det husker jeg godt.
Skal historien minde mig om, at mænd kan bedrage?
Slet ikke.
Jeg siger det, fordi en af mine folk så hende.
Hvor er hun nu?
Et sted så slibrigt, De næppe ville forstå det.
En syndens hule,
hvor mænd morer sig og spiser.
En eller to gæster bliver
og tilbringer natten med madame eller hendes datter.
Hvor gammel er hun?
Femten, måske 16.
Pigens skønhed kender ingen grænser, men...
...den går tabt i den gemenhed.
Det bliver kun værre,
når uheld tilkommer dem, der har levet efter vores standard.
Jeg forstår, hvorfor sproget vælger
at skelne mellem "lykke" og "ulykke" med blot ét bogstav.
De tager fejl.
Lykke, der ikke varer ved, kaldes fornøjelse.
Vi må snart fælde træerne rundt om,
så det kan vokse.
Tænk, at træet vil leve længere end os.
Måske det eneste vidne til vores forening.
De hører ikke efter.
Undskyld. Mine tanker ræser afsted.
Hvilke tanker gør, at De ikke kan lytte?
De vil ikke synes om dem.
Så kan vi trøste hinanden.
Jamen...
Arbejdet kalder i Paris.
Send en delegat?
Ikke denne gang.
Det drejer sig om et stort beløb.
Vær ikke ked af det.
Rejs til Paris og få det overstået.
De billiger, at jeg rejser et par dage?
Hvad er et par dage sammenlignet med et liv sammen?
Og jeg bestemmer ikke alt.
Føler De, at De skal bede mig om lov?
Jeg kan klage.
De har ret. Når jeg rejser,
vil jeg tænke på vores gensyn.
De har ikke fortalt om turen.
Jeg har ikke fået chancen.
Undskyld. Nu lytter jeg.
Jeg tænkte på Dem.
Og når De ikke gjorde det?
Så tænkte jeg på Deres ben.
Markis...
Og når De ikke gjorde det?
Deres ryg.
-Min ryg? -Ja, den er fantastisk.
Sig det nu.
Deres navle.
Så. De have lavet andet.
Ja.
En masse byggeidéer.
Byggeidéer?
Er markisen her ikke?
Han er i Rouen.
Han rejser meget for tiden med arbejdet.
Jeg ved, hvad De tænker.
Jeg ved, han er mig tro. Han er bare optaget af projekter.
Han har arvet en masse penge og valgte at bygge huse
til kommende generationer.
De er ikke bekymret?
Slet ikke.
De fornemmer måske træthed.
Mit helbred er lidt skrøbeligt.
Markisens rejser går Dem ikke på?
Slet ikke.
Skal jeg forstå det sådan, at De fortsat enes
uden problemer?
Nemlig.
Så Deres kærlighed er upåvirket af tid?
Den vokser kun med hver dag, der går.
Jeg undskylder min mistro.
Det er muligt,
at jeg misunder Dem.
Misunder mig?
Ønsker De noget lignende?
Min overforsigtige natur tillader det ikke.
Min stædighed gør, at jeg belærer andre.
Men hvordan kan jeg det, når jeg intet ved om det?
Mændene kan fornemme det. Jeg har ikke en eneste bejler.
Jeg har lukket mig selv inde i en beskyttende skal.
Åh, min kære...
Min stolthed gør, jeg foregiver, at alt er vel
mellem markisen og jeg.
Men vores venskab er for tæt. Jeg kan ikke skjule det mere.
For to år siden
sagde De, markisen ville rejse først en dag, så to.
At han med tiden
ville rejse mere med arbejdet
og vende tilbage uden at fortælle noget.
Blot sætte sig med hunden
i egne tanker.
De fik desværre ret.
Fortæl mig alt.
Når lidenskaben er stor,
overdriver man de små ting.
Arkitekten, Claude-Nicolas Ledoux?
Ja.
Han skulle bo hos os i en måned. Han blev i tre.
Han skulle arbejde for markisen.
Hans besøg gjorde det nemmere at diskutere forretning.
Først spiste vi frokost med ham.
Om eftermiddagen
talte de to sammen.
Men snart spiste vi alle måltider sammen.
Jeg kunne ikke tage del i samtalerne
på grund af deres passion for arbejdet.
De var sammen fra morgen til aften.
Deres venskab skubbede mig væk.
Da hr. Ledoux rejste,
troede jeg, markisen ville være mindre fjern.
Men han fordybede sig i bøger, breve
og gud ved hvad...
Mine kærtegn påvirkede ham ikke.
Han talte kun, når han bad om lov til at tage afsted
for at se til gesimser, skorstene, vinduer og fliser.
Min kære, vær ikke bange.
Tro på mig.
Det, De beskriver, sker for alle.
Uundgåeligt.
Lidenskaben vil falme.
Markisen lovede at elske mig udover det sædvanlige.
Andet kan jeg ikke bære.
Der er ikke grund til bekymring.
Markisen bejler ikke til andre.
Tal med ham, før De piner Dem selv.
Det skal nok hjælpe, ikke?
Drømmer De?
De drømmer også.
Sandt, sørgeligt nok.
Hvad nu?
Ikke noget.
Jeg tror Dem ikke.
Kom så.
Sig frem.
Keder De dem, når De ikke arbejder?
Nej, men der er dage...
Hvor man keder sig.
De tager fejl.
De tager gevaldigt fejl.
Det er bare sådan i dag.
Min ven...
Jeg har villet sige noget længe,
men det kan gøre Dem oprevet.
Oprevet?
Måske.
Vær vis om min uskyld.
Det skete som en forbandelse.
En, alle åbenbart lider under,
siden jeg ikke kan undslippe den.
Det handler om Dem.
De gør mig bange. Hvad nu?
Det er...
Nej, jeg gør Dem bare trist.
Jeg må hellere tie.
Nej, tal.
Gemmer De på en hemmelighed?
Er vores første regel ikke ærlighed uden reservationer?
Ser De ikke, mit humør er dårligt?
Jeg har ingen appetit. Jeg drikker og spiser knapt nok.
Jeg kan ikke sove.
Om aftenen tænker jeg: "Er markisen mindre elskelig nu? Nej.
Har du noget at klage over? Nej.
Er der mulige affærer? Nej.
Udviser han ikke ømhed? Jo.
Hvorfor er dit hjerte så forandret, når intet er forandret?
For det er det.
Det kan ikke benægtes.
Du føler ikke samme længsel.
Føler ikke samme glæde ved gensyn.
Længslen, når han var forsinket,
den søde følelse, når du hørte vognen,
når han steg ud og blev præsenteret...
Du føler det ikke mere."
-Hvad? -Min kære.
De er den samme, men jeg kan ikke benægte,
at kærligheden er væk.
Det er forfærdeligt, men sandt.
De...
De er en ekstraordinær kvinde.
De er en ener.
Deres direkte form og ærlighed foruroliger mig.
Jeg burde dø af skam.
Jeg agter Dem højt, men ikke mig selv.
De talte først, så jeg er først skyldig.
De inspirerer mig.
Jeg kan kun indrømme,
at jeg deler Deres følelse.
Jeg har tænkt det samme.
Men intet sagt.
Jeg led.
Jeg kunne ikke finde modet.
-Er det sandt? -Bestemt.
Vi må lykkeønske hinanden.
Vi har smidt den bedrageriske følelse, der forenede os.
Tænk, hvis min kærlighed havde holdt,
men ikke Deres.
Åh, madame.
De har aldrig virket mere smuk og charmerende.
Havde min erfaring ikke gjort mig forsigtig,
ville jeg tro, jeg elsker Dem mere nu.
Hvad skal der ske os?
Vi vil fortsat se hinanden
og nyde et tæt venskab.
Vi skal nu ikke besværes af bekymringer og problemer...
Tilgiv min usle påklædning.
Var det ikke for Deres tjener,
havde jeg ikke præsenteret mig.
Min ulykkelige skæbne har gjort,
at jeg holder mig fra personer af Deres kvalitet.
Jeg er ikke værdig.
Jeg vil ikke kede Dem med mine problemer.
De keder mig ikke.
Jeg lytter.
De ved måske, at jeg blev født uden for ægteskab.
Min mor var grevinde de Demontoy, min far var baron Obolensky.
Jeg voksede op uden forældre, men fik en fin uddannelse.
Jeg var ung,
da hertugen af Grimaud ville ægte mig.
Min redning?
Nej, han narrede mig.
Pludselig var jeg gravid uden en ægtemand.
Min store fejl var at forlange retfærdighed.
Han nød større indflydelse end jeg,
så jeg tabte.
Og jeg måtte forsørge mig selv og min datter.
Vi er nu blevet til foragtelige kvinder.
Hvor er hun? Tog De hende ikke med?
Kom nærmere.
Kom, tag plads.
Undskyld.
Sæt Dem der.
Kom over til mig.
De har smukt hår.
Tak.
Kan De løfte det?
Ja.
Deres hals er endnu skønnere.
Tak.
Det overrasker mig, at en sådan delikat lille pige
ikke bor et bedre sted, end hun gør nu.
Efter retssagen præsenterede jeg hende
for magistrater, prælater, standspersoner og finansmænd.
De brugte hende blot som underholdning.
Ikke fordi hun ikke er skøn.
Hun er den yndigste, men...
...hun evner ikke den slags udsvævende livsførelse,
eller at ruske op i de sløve mænd.
Er hun en ærlig kvinde?
Ser man bort fra vores profession...
...så bestemt.
Deres liv vil i starten være barskt,
men det vil vare ikke ved. Og jeg lover Dem en fin belønning.
Tal om det.
Hvis mine krav er for meget, så sig til.
Det vil ikke fornærme mig.
Deres tillid smigrer os.
Alle deres krav er en mulighed for os
til at takke Dem.
Tøjet klæder Dem.
For at De har tid til at finde Dem til rette,
ses vi igen om nogle måneder.
Sikke en skøn dag.
Luften, vinen vi fik,
det blide solskin og Deres selskab, selvfølgelig.
De siger: "selvfølgelig," som var det en høflighed.
Slet ikke. De tager fejl.
Jeg tænker, De foretrak bedre selskab end jeg
i deres tableau.
Som madame de Bailly.
Hende ser jeg ikke mere.
Tilgiv mig.
Jeg havde glemt, det forhold var to uger gammelt.
Sidst, nævnte De en ung, italiensk grevinde.
-Talte jeg om hende? -Ja.
Er hun ikke længere interessant?
Ikke siden hun gav sig selv til mig.
Tro mig, det var ganske pinligt.
Tror jeg gerne.
Jeg beklager, stakkels markis. Alene med en gammel ven.
Nej da.
Hvad er bedre end et perfekt venskab som vores?
Ingen konflikter. Vi kan tale frit.
Vi behøver ikke skjule noget.
-Vil De sidde ned? -Nej.
Hvad talte vi om?
Jeg talte om vores venskab, som jeg vist alene nyder.
Nu må De holde op. Er jeg ikke ved Deres side?
Hvad med en opera eller komedie i dag?
Er der noget, vi ikke har set?
Bør vi ikke være ude på sådan en skøn dag?
Hør, er det ikke...
Jo, det er dem.
Genkender De mig?
Er det Dem?
Ja. Hvordan går det?
-Det er længe siden. -Har De ikke hørt om vores ulykke?
Vi blev tvunget til at leve på den måde, vores midler tillod.
Jeg fik intet af vide.
Fattigdom kan desværre lede til mistillid.
Og den unge dame?
Jeg føler mig gammel.
Da hun kom til Paris, var hun blot en lille pige.
De har ikke ændret Dem.
Tiden tærer ikke på Dem.
Næppe, men det er søde ord.
Lad os tale lidt.
Åh, undskyld, dette er min ven, markis des Arcis.
Han forstyrrer ikke.
Madame,
jeg ved, at fattigdom kan ramme.
Men at gå fra velstand til nød, som Dem, og så acceptere det.
Og finde lykke i det...
I dag fortryder jeg intet.
Et liv viet til fromhed virker mindre indskrænket end et liv viet til galanteri.
Det tror jeg gerne.
Jeg har stor respekt for Dem.
Hav ikke for meget, madame.
Vores tro belønner os rigeligt.
Vi ofrer ikke vores liv, som mange tror.
Vi er blevet velsignet.
Undskyld os. Vi må gå nu.
Allerede?
Vi skal i kirke. Vi må gå.
Gå. I må endelig ikke komme for sent.
Nå, markis? Hvad vil De gerne lave?
De vil ikke i teatret?
Hvem var det?
Et gammelt bekendtskab.
Hun ægtede en spillefugl, som tabte alt og døde.
Hun stod alene med datteren.
Fattigdom og skam drev hende væk.
Men hun lever nu uden anger.
Levemænd rynker på næsen, men tro er en god ting.
Ja. Især for de arme.
Den kan genskabe moderen og datterens anseelse.
Er det ikke hertug de Beauregard?
Lad os hilse.
Kom.
-Markise? -Ja?
-Der er noget, jeg ikke forstår. -Ja?
Med hendes skønne ansigt burde hun kunne få alt.
Taler De om...?
Deres vens datter.
Er hun så smuk?
Jeg så nok barnet, jeg kendte.
Hun ligner Raphaels madonnaer.
Med det ansigt
burde hun sigte efter noget bedre.
Er hendes skæbne ikke grusom?
At leve efter evne kan være bedre end overdådighed.
Hvad nu?
Jeg kender Dem.
Nej, nej.
Hvis De tror, den pige tænder mig,
så tager De fejl.
Jeg tror ikke noget.
Jeg morede mig ved tanken om, at religion kunne friste Dem.
Men glem det.
Og De glemmer hende snart.
Som den italienske grevinde.
De damer.
Godmorgen.
Det er tidligt. Kan De ikke sove?
Nej, ikke mere.
Går noget Dem på?
Deres venners skæbne.
-Stadig? -Jeg har så lidt at tænke på,
at de mindste ting går mig på.
Og Deres byggeprojekter?
De klarer sig uden mig.
-Har De set dem igen? -Hvem?
Deres venner?
-Nej. -Det går ikke.
De er rig, og de er i nød.
De kunne da invitere dem på mad.
Jeg har prøvet flere gange.
De nægter at komme her.
Deres simple liv går ikke i spænd med vores samfundslag.
Velstand fører til synd.
-Kan vi slet ikke hjælpe dem? -Har de behov for det?
Er tro ikke en hjælp?
Det er dem, der beder for vores frelse.
Hvis jeg sendte 20 louis, ville de så afvise dem?
Det tror jeg.
De vil ikke tage imod penge fra mig.
Hvorfor vil de ikke hjælpes af en ven?
Folk af vores type kan ikke begribe
de pertentlige følelser hos de religiøse.
Så vi kan intet gøre for at hjælpe dem?
Nej, intet.
Det er grusomt.
Verden er grusom.
Åh, nej.
Åh.
Jeg så blot pigen én gang...
Og det sker ikke igen.
Madame,
siden De er min ven,
må jeg tilstå noget. Jeg har holdt noget skjult.
Hvilket?
I Kongens Have,
mens De talte med moderen, gjorde jeg jo pigen selskab.
De kan nok forstå, at jeg stirrede på hende.
Men hver gang vendte hun sig og stirrede ned i jorden.
Men så...
...da I havde talt færdig,
så hun endelig op. Og...
Hvilken fryd.
Hendes blik...
Så beskedent og ægte.
Og dybsindigt.
Ingen flirt eller konventioner.
Et blik...
...med en sandhed,
man ikke kan afkode.
Du så alt det?
Hvor længe så hun på Dem?
Ved jeg ikke.
Måske ikke...
...et helt sekund, men...
...det længst mulige sekund.
Et uendeligt sekund jeg stadig føler.
Markis.
Deres fantasi forbløffer mig stadig.
En pige finder Deres tilnærmelser pinlige,
ser op på Dem, og De konstruerer en drøm.
De, en fornuftens mand,
epikuræeren, der mener, vi alle blot er atomer.
Ja, det siger min fornuft mig også.
Jeg har dog aldrig oplevet noget så ægte.
De er mere til "aldrig" end "for altid".
Det ved jeg bedre end nogen.
Mangler Deres samling et religiøst trofæ?
De har nok ret.
Men...
Vær på vagt.
Tro ikke, hun er som de andre.
De kan ikke friste eller forføre hende.
De kan ikke sejre.
Tro mig.
Spar Dem for et nederlag og glem den pige.
Min ven.
Hvilken galskab.
Og Deres plan er ubegrundet.
Hvorfor det?
Hvorfor skulle markisen netop vælge
denne pige?
Fordi han vil have, hvad han ikke kan få.
Hvis jeg gav ham ophøjede følelser, var det pga. af min modstand.
Ved De ikke, at vi begærer noget mere, hvis objektet undviger os?
De virker selvsikker.
Hvis nu jeg sagde, at markisen kommer hver dag
for at spørge til nyt
om pigen og moderen?
Jo, det overrasker mig, at markisen er så nem.
Men stadig, jeg frygter...
...at De går for langt.
Det måler sig ikke med den smerte, markisen har påført mig.
Vær nu fair.
De kendte vel til den side af ham?
Hvorfor tage hævn over en uærlig mand,
når naturen har skabt ham sådan?
Skal vi blot lade uærligheden flyde?
Min vrede føles retfærdig.
Jeg søger ikke hævn.
Jeg ser kvindekønnet i mig selv,
og mandkønnet i ham.
Sand retfærdighed kræver,
at vores hjerter ikke huser harme.
Madame...
...jeg drives af uskyldighed.
Hvis ikke vi forbedrer mændene,
kan vi ikke vente bedre tider.
Det virker ubarmhjertigt at håbe på, at andre lider.
Åbn øjnene og se på menneskeheden.
Kun pinslen kan få os til at indse vores fejl.
Så det er af godhed,
De vil se ham lide?
Nemlig.
Jeg vil oplyse manden.
Denne vej...
Hvad nu?
Sig det nu.
Er det en kvinde?
Det er det.
De elsker hende, men ikke omvendt.
Kærlighedsaffærer er sådan.
Der vil altid være en uligevægt.
Min far sagde, naturen gør det sådan for at irritere os.
En har altid mere end den anden. Det gælder i alle livets aspekter.
Selv fornøjelse.
Lad os lege en leg.
Luk øjnene og tænk på hende.
Forestil dig, hun er her.
At jeg er hende.
-Giv det nu chancen. -Nej, det går ikke.
Det ville jeg ikke gøre med hende.
Det ville tilsværte hendes uskyldighed.
Hvis hun er i Deres seng, er hun som alle andre.
Ikke hende her.
Goddag, markis.
De ser bedre ud i dag.
Jeg tænkte, De måske var syg.
Se dette maleri. Ville det ikke pynte hjemme hos Dem?
Er de små får ikke søde?
Nej, jeg har intet nyt.
Kunne jeg få et portræt af hende?
Sikke et forslag. De skal vist hvile Dem.
Jeg så hende kun én gang.
Et perfekt, dog uklart, syn af hende
plager mit sind.
Uklarheden skyldes min pinsel.
At have et tro portræt
kunne kurere min livlige fantasi.
Måske finder jeg lindrende ufuldkommenheder,
nu jeg ikke kan se hende.
De drømmer.
Hun gør alt for at skjule sit ansigt. Hun stiller næppe op.
Det er absurd, at tro får den skønhed
til at skjule sig. Det er grusomt.
Pas på. Nogen kunne blive fornærmet.
Dem, der lever i håbet om en god død, rager mig.
Er De sikker på, De er klar til at belære
og tale på levemændenes vegne?
De har humpet rundt som en syg hund.
Jeg prøver at glemme hende.
Prøvet alt.
Men det bliver kun værre.
Gør mig denne tjeneste.
-Hvilken? -Vis mig nåde.
Jeg vil se hende.
Det er svært.
Nej. Jeg kunne ødelægge venskabet
ved at hjælpe Dem.
Åh nej.
Hjælp mig.
Ellers ved jeg ikke, hvad jeg gør.
De værdsætter de piger. Spar dem for min galskab.
Jeg finder dem.
Om så jeg skal sende 100 mand. Jeg skal nok finde dem.
Jeg tvinger mig ind. Jeg ved ikke, hvad jeg vil gøre.
Jeg er i en ophidset tilstand.
De har ret.
Jeg hjælper Dem for deres skyld.
Jeg håber dog, De giver mig tid til det.
Så lidt, jeg kan.
Tak.
Tak, min ven.
De damer. Bliv endelig. Tag plads.
Tag noget vin og dulm tabet,
som det skriftende liv byder Dem.
Nyd markisens fravær.
Jeg vil tro, han ankommer tidligt.
Jeg ser frem til at se, hvad han gør.
Jeg ved, jeg vil nyde, hvad De gør.
Min datter og jeg har forberedt os.
Vær vis på, vi vil gøre vores bedste.
Tøjet passer Dem så fint,
det er svært at forestille sig, at De for...
De damer, markisen ankommer.
Markis des Arcis bad mig præsentere ham.
Han er her. Vis ham ind.
Jeg bad ham virke overrasket
og forlegen. Hvorefter jeg beder ham
spise med.
Lad os se, om han kan spille skuespil.
Markis.
Dem. Her?
Undskyld, jeg er ikke klædt på til middag.
Jeg besøgte en ven, der ønsker at sælge sin ejendom i nærheden.
På vejen tilbage til Paris tænkte jeg, at jeg ikke kunne
køre forbi uden at hilse på.
Udmærket. Tag endelig plads.
Kender De madame de Joncquières og hendes datter?
Har De glemt dem?
Vi mødte dem i Kongens Have.
Jeg husker dem.
De damer, jeg skal ikke forstyrre.
Jeg går.
Går De?
Jeg vil ikke være påtrængende.
Og skulle jeg blive fornærmet over, at De allerede går?
Det kan jeg ikke have.
Før De forstyrrede,
talte vi om levemands-filosoffer.
Deres timing er perfekt.
Min? Hvorfor?
Ja.
De har studeret dem, ikke?
Nej.
Nu ikke så beskeden.
Nej, jeg... De...
De tager fejl.
Gjorde De ikke det for at kunne fordømme dem?
Nå, jo jo. Selvfølgelig. Altså...
Lidt.
Fortæl os, hvorfor de er så forfærdelige.
Vi er alle enige med Dem.
Men jeg...
-Jeg... -Vi talte om, at mange levemænd mener,
at fordelen ved deres filosofi, fremfor religion, er,
at manden bliver gladere. Nå?
Altså...
-Vi lytter. -Jo. Så...
Jagten på nydelse...
...er kilden til al ulykke.
Levemænd er børn.
De tænker kun på kortsigtet tilfredsstillelse.
Men ét øjebliks nydelse
for hvor mange tårer?
Vel sagt. Ikke sandt?
Og ganske sandt.
Fornøjelse afføder fornøjelse. De mænd kan ikke tilfredsstilles.
Og altid ustadige, ikke?
Og altid triste.
Altid plaget af deres begær?
Nemlig.
Lad mig spørge.
I går spurgte min datter, om jagten på det sublime
var en ond passion.
Jeg kunne ikke svare.
Mademoiselle...
...alt sublimt afhænger af Skaberen.
Det er ikke en passion, men en følelse.
Følelsen der nærer vores sjæl, og som hastigt,
i et splitsekund...
...fører os til sandheden.
De taler så fint om guddommelig kærlighed,
som var Biblen Deres eneste næring.
Blev De fristet af kirken?
Tilgiv mig, madame.
Vi har ikke mere tid.
Vi har et stramt program.
Jeg ved det, bare rolig.
De må endelig ikke forsømme Deres pligter pga. mig.
Men De skal lige have den tekst, jeg fortalte Dem om.
Følg mig.
Mademoiselle...
Jeg håber, De fik et svar.
Ja.
Sjæle, der tænker på det sublime,
er de fineste.
Mademoiselle.
Deres mor venter.
Farvel, madame.
Farvel, monsieur.
Farvel, mademoiselle.
En vidunderlig pige.
Jeg er enig.
-Hvad så? -De var perfekt.
Jeg lod mig næsten rive med.
Kunne De ikke have holdt på dem længere?
Deres kritik er min eneste belønning.
Ville andre gøre dette for Dem?
Nej, der findes ingen som Dem.
De er min eneste sande ven. Jeg er utaknemmelig.
Hvad siger Deres hjerte?
Jeg må have pigen.
Eller dø.
Min ven, jeg ville glemme det.
De damer, vi har mødtes før, ikke?
Vi spiste sammen hos madame de La Pommeraye.
De damer.
Hvor pudsigt.
De skal læse det først. Derfor seglet.
Gav præsten Dem det?
Ja.
Hun fik det efter skriftemål.
Bad hende åbne det alene.
Gav denne mand af Gud en forklaring?
Han sagde, hendes charme var en farlig gave,
givet af Gud.
Den vil påvirke alle mænd,
og mænd vil lede hende i fordærv.
At en ærbødig mand måtte beskytte hende.
Den sjover. Hvad svarede De?
Jeg forblev tavs.
Han tilføjede, Herren våger over hende,
da en ærefuld herre, han kendte,
havde bemærket hendes gudsfrygt.
Åh, markis, sådan støtter De kirken.
Udmærket. Det er godt.
Hvis præsten beder Dem om et svar,
så sig, din mor fik brevet
og brændte det.
Hvor var jeg dum. Jeg er desperat.
Jeg har brug for Dem.
Hvordan tilnærmer jeg mig dem uden at fornærme?
Bare rolig. Jeg gør intet uden Deres samtykke.
Der kan ikke gøres mere.
De får ikke pigen. Det er slut.
Tilgiv mig for at stå her.
Men jeg måtte tale med Dem.
Jeg ved godt, mit brev bragte Dem i forlegenhed...
Men jeg skrev brevet inspireret af
oprigtige intentioner.
Jeg ønsker at tilbyde Deres datter
alt det bedste.
Jeg vil bevare hendes sjæls uskyld
i en verden fyldt med ondskab og moralsk fordærv.
Hun inspirerer til godhed som ingen anden.
Med dette brev garanterer jeg,
at De modtager en indtægt på 600 louis.
Pengene er Deres.
Hvis ikke De vil bruge dem,
så hjælp de arme.
Mademoiselle...
...De får nogle diamanter. Udvalgt for deres renhed...
...som et symbol på min hengivenhed.
Farvel.
Mit liv er i Deres hænder.
Burde vi ikke takke ja?
Ønsker De at acceptere?
Ja, med Deres tilladelse.
Nej. Ikke endnu.
Hvad mere kan vi håbe på?
Det er meget for kvinder som os.
Det er ikke nok..
De penge kan garantere os et godt liv.
Men det er stadig ikke nok.
Det virker risikabelt.
Tag plads.
Fat pen og papir.
Skriv et svar fyldt med stolthed og forargelse.
Jeg giver det til ham.
Ikke et ord.
Jeg er for generøs.
De plotter bag min ryg, og jeg skal tie?
De skulle have set, hvor fornærmede de var.
De ved, at De er min...
...ven. En ærlig mand.
Jeg skammede mig.
Tilgiv mig.
Tilgiv mig, jeg beder Dem.
Pigen er smuk og dydig. Skal De forfølge hende?
Fortjener jeg at blive medskyldig?
Kom, kast Dem for mine fødder og bed om tilgivelse.
Lov, at De lader mine venner være.
Tilgiv mig.
Hjælp mig.
Forelskelse er en forbandelse.
Jeg må have den pige.
Se, hvad jeg er blevet til.
Hav medlidenhed. Hjælp.
Jeg har sagt det. Det er slut. Glem hende.
Her er skøderne til to huse.
Og en indkomst tre gange så stor.
Nå?
Hvad siger De?
Kan De ikke give mig håb eller fortvivlelse?
Er det for lidt?
Da jeg gik sidst,
sagde jeg, det gjaldt mit liv.
Jeg burde have sagt, at jeg ikke mente min skæbne,
men hele mit liv.
Må Gud lade mig se Dem snart.
Græd ikke. Skriv.
Jeg beder Dem.
Er halvdelen af hans formue ikke nok?
Kun en prins er så generøs.
Det er meget for Dem, lidt for mig.
Skriv så.
Hav nåde.
Skriv. De skal nok blive belønnet.
De driver manden til vanvid.
Deres hævn lykkedes.
Stoppe nu?
Så tæt på mit mål?
Har De ikke nået det?
Nej.
De er så gådefuld.
Skal han give mere af sin formue?
Vil De se ham i armod?
Hvad vil De?
Jeg ved ikke, hvad De tænker, men De virker stålsat.
Pas på.
Nyd sejren og bed ikke om mere.
Konger falder pga. selvsikkerhed.
Jeg er allerede død.
Jeg kan intet frygte.
Markis.
Allerede tilbage.
Skulle De ikke blive ude et år?
Keder ensomhed og bøger Dem?
De tre uger var som tre år.
Jeg er ulykkelig.
Jeg har bestemt, jeg vil begå den største galskab.
Jeg vil gifte mig.
Den slags kræver stor eftertanke.
Jeg har kun én tanke. Jeg kan ikke blive mere ulykkelig.
De kunne tage fejl.
Derfor håber jeg, De vil...
...forhandle på mine vegne.
Besøg moderen og datteren. Spørg moderen,
lær mere om datterens følelser.
Træd varsomt.
De satser Deres formue og omdømme.
Der er ingen vej tilbage.
Dem tættest på Dem vil nok ikke
kunne forstå, hvorfor De ægter en ubemidlet pige.
Husk, at De så ikke kan love andre ægteskab.
Noget, De ofte har gjort.
Og husk, pigens charme vil falme.
De kender ikke hendes sande jeg, men vil være nødt til at leve med det
resten af livet.
Jeg har tænkt på det om og om igen.
De er en god ven,
nu De prøver at flå passionen ud af mig.
Men så må De flå mit hjerte ud.
Tak. Mange tak.
Tillykke, mademoiselle.
Madame havde ret.
Vores tålmodighed lønnede sig.
Markisen vil ægte dig.
Hvad nu?
Vær glad.
Hvad går dig på?
Vi får både rigdom og titel.
Moder.
Ægteskab var ikke aftalen.
Jeg troede, hun bare
ville straffe markisen.
Madame elsker os.
Hendes godhed har trumfet hendes afsky for markisen.
Tilgiv mig.
Jeg føler ikke taknemmelighed.
-Jeg kan ikke lide hende. -Hvor vover du?
Har hun ikke været god ved os?
Er vi ikke gode ved hende?
Min pige, husk, hvor vi kom fra.
Det husker jeg.
Der vidste kunderne da, hvad vi virkelig var.
Madame vil Dem det bedste.
Hvad godt er der ved at ægte en mand, vi bedrager?
Du får en ædel titel.
Er det ædelt at besudle eukaristien og lyve?
Glem eukaristien.
Alle ægteskaber arrangeres.
Det er der intet galt i.
Du vil få værdighed. Frihed.
Er det værdigt at bedrage?
Med tiden vil du lære at elske ham.
Du kan blive glad for ham.
Hvis det skete,
ville min skæbne blot være mere grufuld.
Hvorfor det?
Det er galt nok nu,
men at bedrage en, man elsker?
Kan man elske en og lyve?
Moder...
Hvis bare markisen vidste besked.
Så ville han måske dræbe os.
Madame.
De har intet sagt i dag.
Jeg undskylder.
Kunne De lide ceremonien?
Ja.
De ser bleg ud. Er De okay?
Ja.
Jeg giver Dem fred.
Send bud, når De ønsker.
Vent.
Må jeg se et smil?
Tak.
Lad os være alene, tak.
En sidste forholdsregel. Tag denne.
Husk, markisen tror, du er jomfru.
Foregiv så meget, du kan. Og tag denne,
så han ikke mistænker noget.
Læg lidt på lagnet.
Min pige...
Jeg forstår det ikke.
Du har da prøvet langt værre ting.
Nej, moder.
Det her er det værste.
Jeg tror...
...Herren straffer mig for mit skuespil.
Dæmp dig.
Og nævn ikke Herren.
Han hjalp os ikke, da vi var i nød.
Hvorfor skulle han så straffe os?
Hvad frygter du?
Du finder da ikke markisen afskyelig?
Jeg finder mig selv afskyelig.
Tag dig sammen.
Hør på mig.
Jeg nyder ikke alt det her, men accepter løgnene
og bedraget.
Verden bygger på løgne.
Sådan blev den skabt. Vi må passe på os selv.
Generationer har gjort det før os.
Du kan også.
Jeg er sikker.
Madame...
...pludselig finder De dem selv
i et hus og en seng hos en fremmed.
Bare rolig.
Deres renhed vil forblive intakt.
Først når De føler
samme søde lyst som jeg, skal vi blive to elskende.
Jeg vil aldrig tvinge Dem til noget.
Lær mig at kende.
Goddag, kære ven.
De er i højt humør.
Jeg tør ikke spørge hvorfor.
Det er ikke sådan.
Det er hendes finhed eller noble sjæl.
Jeg nægter at være vulgær og udøve min ret som mand.
De håner mig.
Slet ikke. Jeg frydes.
Uskyldigheden smitter vist.
Der kan være en nydelse i at udskyde tilfredsstillelse.
Bestemt.
Det hænger sammen med ens tålmodighed.
De har vel ikke glemt aftalen i dag?
Slet ikke. Det er en fin idé.
Jeg ser frem til Kongens Have. Det er der, vi skal hen, ikke?
Jo. Der får De Deres bryllupsgave.
Jeg husker jo,
De mødte Deres kone i haven.
Min kone.
Det lyder stadig nyt og fremmed.
De vænner Dem til det.
Hvorfor blev De ikke gift?
Med hvem?
Hvem vil være tro mod mig?
Troskab kan man klare sig uden.
Hvis nogen var mig utro,
er jeg sær nok til at føle mig truffet.
Og jeg er hævnlysten.
De ville selvfølgelig få hævn.
Men vi kunne købe et palæ sammen.
Vi fire ville udgøre et herligt selskab.
Det lyder skønt, men jeg skal ikke giftes.
Den eneste, jeg kunne have ægtet, er...
Mig?
Nu kan jeg godt indrømme det.
De sagde intet?
Og det var godt.
Deres nye kone er et bedre match.
Min kære kone.
Markisen har jo en overraskelse.
En nostalgisk gåtur.
Lad os gå.
Nå, markise,
ceremonien i går var så smuk
og vellykket.
En fin blanding af enkelthed og elegance,
hvilket gjorde den så unik.
Oplevede De det også sådan?
Ja.
Jeg er stolt. Ceremonien gjorde et stort indtryk.
Jeg håber, De vil huske den.
Uden tvivl.
Hvilken vej tager vi til Kongens Have?
Han kan en genvej.
Jeg vil nødigt plage Dem, men han må have hørt forkert.
Han hørte korrekt.
Vi er der næsten.
Sådan.
Vi er fremme.
Er dette en morsomhed?
Hvad laver vi foran den rønne?
Hvad nu?
Hvorfor ser De sådan ud?
-Madame. -Ja?
Damerne ud først.
-Jeg beder Dem. -Ud. Begge to.
Hvad er det for en tone?
En passende tone overfor de to.
Stig så ud.
Afgang.
Hvad er meningen?
De skal se, hvor Deres kone og svigermor arbejdede
i flere år, som madame og mademoiselle d'Aisnon.
Jeg forstår ikke. Forklar.
Deres familie kan selv forklare.
Madame?
Talte markisen sandt?
-Kender De dette fordærv? -Nej.
Lad mig forklare.
Min far var baron Obolensky.
Min mor var grevinde af Demontoy.
Jeg ægtede hertugen af Grimaud, men...
Jeg...
Ja.
Hun talte sandt.
Vi arbejdede her.
Ikke De, min kone.
Jo.
Hvad var Deres job?
Svar mig.
Mænd kunne tilbringe natten med os.
Hvis De laver sjov med mig,
så er det yderst upassende.
Upassende?
Synes De?
De fandt en ærlig kvinde
og blev træt af hende.
Mig.
Så nu gav jeg Dem en, der er Dem værdig.
Så De står bag?
Enhver kvinde med lidt mod havde gjort det samme.
Så mænd som Dem kan tage ved lære.
-Hvad med vores venskab? -Hvilket venskab?
Markis...
Deres begær fylder alt,
så De evner ikke at ænse andres følelser.
De kan ikke skue ind bag beskedenhedens tæppe.
Hvis en forpint sjæl smiler, gengælder man
uden at tænke over, hvilken lidelse ligger bag.
Så alt var skuespil?
Paris vil elske det her.
Markis.
Hvor vover De at komme?
Gå på mig, knus mig. Jeg fortjener det.
Gør, hvad De vil. Men lyt.
De gør bedst i at trække Dem.
-Hav nåde. Lyt. -Nej.
-Lad mig nu... -Madame.
De skal ikke komme mig nær igen.
Ellers går det galt.
Madame...
Hvorfor?
De forrådte os?
Nej da.
Jeg holder mit løfte. De skal nok blive belønnet.
Jeg taler om ære.
Min datters ære,
som De lovede at redde.
Er der ikke ære i at have hjulpet mig?
De blev forrådt af en mand.
Nyd Deres del i min plan.
Hvis alle kvinder gjorde som os,
ville alle kvinder genvinde deres ære.
Markis. Jeg føler med Dem.
Det er da også uretfærdigt, at disse kvinder
vanærer Dem på den måde.
Fat mod.
Op med humøret.
Find Deres muntre humør.
Flyt jer. Giv plads.
Dette er mit hjem.
Disse mænd kom med hende.
Hun flød rundt i Seinen. Hun trækker stadig vejret.
Hvad venter De på? Få folk væk.
Mændene vil vist belønnes.
Det var meget for en skøge.
Jeg gav mindre.
Hun var vel kønnere dengang?
Afsted.
Ud.
Jeg er sulten. Server maden.
Hvad nu?
Hvad?
Hun kom sig, men besvimede igen.
Lægen ved ikke, om hun overlever.
Stop.
Spil noget andet.
Nej.
Noget andet.
Se, hvad det var.
Det er madame.
Hun er stukket af.
-Er hun væk? -Vi fik fat i hende.
-Hun ville flygte? -Ja.
Tænd lyset på mit kontor. Bed mine kone komme derind.
Kom ind.
Hvis De har styrken til at stikke af,
må De også kunne lytte til mig.
Min ære tillader mig ikke at efterlade min kone og svigermor
uden penge eller tag over hovedet.
Sig til Deres mor,
hun får et hus i Rouen og penge.
Mange tak.
Jeg er ikke færdig.
Kom. Sæt Dem.
Jeg kan ikke.
Jeg er ikke...
...Deres selskab værdig.
-Deres ord. -Jeg fortryder de ord.
De er ikke ond.
En autoritet førte Dem til denne afskyelighed handling.
Blev De ikke tvunget til at lyve og ægte mig?
Jo.
Mine principper adskiller sig fra mine ligemænd.
En forening kræver gensidig lyst.
De skal få Deres frihed.
De må beholde mit navn.
Overvej det.
Monsieur...
Vis mig husets mørkeste hjørne, hvor jeg kan sidde.
Jeg vil forblive mut.
De forstår ikke. De er fri.
Jeg er først fri, når De ser mig...
Når De kan se, hvor meget jeg hader løgne.
Jeg er fri, når De ser, at min fortid ikke er mig.
Jeg tror på, De er oprigtig.
Og hvis jeg ytrede...
...et ydmygende ord om Dem...
...så undskyld.
Jeg forsikrer Dem...
...aldrig igen...
...skal min kone høre et sårende ord.
De behøver aldrig at se mig.
Sig til, og jeg går.
Deres lykke kan reddes. De må glemme mig.
Jeg har jo tilgivet Dem.
De tror mig ikke.
Madame.
Madame. Madame.
Jeg beder Dem.
Kom op at stå.
Kom nu. Op.
Kom så.
Madame des Arcis.
Jeg er straks tilbage.
Madame.
-Forlader De Paris? -Nå,
er De madame de La Pommerayes spion?
Det kan De ikke mene.
De ved, baronessen er en ven.
Og hvorfor spionere?
Rygterne er så detaljerede.
De kender mig bedre end det.
Mit venskab med hende gør mig ikke til medskyldig.
Deres ulykke fryder mig på ingen måde.
Min kone og jeg tager på landet.
Der bliver vi, indtil vi kan vende tilbage uden følger.
Der kommer nye skandaler.
Vær tålmodig. Folk glemmer det.
Tak.
En sidste ting.
Hvis De ser madame de La Pommeraye,
så tak hende.
Tak hende?
Hun gjorde mig en tjeneste.
-Hvilken? -Det absolut bedste for to mennesker.
Jeg bebrejder ikke madame de La Pommeraye for hendes harme.
Uden den, havde jeg ikke min kone.
Jeg...
Jeg besøgte baronessen.
Jaså? Har hun det godt?
Ja, udmærket.
Det er lang tid siden.
Bor hun samme sted?
Ja.
I huset overfor markis des Arcis.
Åh ja.
Jeg mødte ham faktisk.
Hvem?
Markisen.
Virkelig?
Talte I?
Jeg snager måske, men...
...De er min ven.
Han var på vej ud af byen.
Han kom og hilste på.
Alene?
Var konen med ham?
Nej.
Jeg hører, konen rejser med.
Jeg er sikker på, han var alene.
Folk er så vilde med rygter.
Han var alene.
Alene som Dem.
Om så konen var med, havde det ikke betydet noget.
Jeg har fundet ro.
Tekster af: Nicolai Duelund Jensen